ARO TOLBUKHIN TAPPAJAN PÄÄSSÄ
Me otamme tuon hissin.
Kuinka saan oikeudet kuvamateriaaliin?
Se on helppoa. Allekirjoitat vain nämä kaksi asiakirjaa.
Tähän ja tähän.
Se antaa sinulle kaikki oikeudet kuvamateriaaliin.
Testamentin mukaan sinä perit Lise'n oikeudet.
Ei tässä ole ongelmaa.
Minä liikutun aina kun tulen tänne.
On kuin tulisi katakombeihin.
Kaikki nämä purkit ovat kuin unohdettuja ruumiita,
nukkuvia enkeleitä.
Odottaen että heidät herätettäisiin henkiin projektorin valolla.
Monet näistä purkeista heitetään pian roskiin.
Muutaman vuoden päästä,
et ehkä olisi löytänyt mitä olit etsimässä.
Tässä on kaikki mitä on jäljellä.
"Valaan Vatsassa"-elokuvasta jota kuvasin Lisen kanssa.
Nämä ovat varmaan haastatteluja vankien kanssa jotka odottivat teloitusta.
Katsotaan.
Tämä Super-8 kuvamateriaali Mission'sta annettiin meille.
Lise'n elokuva-arkistoista,
me löysimme keskeneräisen dokumenttifilmin kuolemanrangaistuksesta.
Siinä oli haastattelu Aro Tolbukhin'sta,
unkarilaisesta joka teloitettiin Guatemalassa 7 ihmisen polttamisesta.
Me juutuimme Tolbukhin'n tarinaan.
Me päätimme viedä keskeneräisen projektin loppuun.
Aloitimme Lisen ja Keetman'n kanssa.
kuvamateriaalia ja muistiinpanoja
joita oli kerätty 1980-luvun alussa.
Kuvamateriaaliin kuului haastattelu ihmisistä jotka tunsivat hänet.
Sekä myös yksi Tolbukhin'n kanssa kun hän istui Pavon Vankilassa.
Muutama viikkoa haastattelun jälkeen
Tolbukhin teloitettiin Toukokuussa 1982.
Minä menin ulos ja kävelin vajaan
missä säilytimme polttoainetta.
Minä täytin yhden tölkeistä
ja menin klinikalle.
Ensimmäinen joka näki minun saapuvan
oli Rodrigo.
Rodrigo oli eräs Ketchi intiaanipoika.
Hänellä oli rujo sääri.
Kun Rodrigo näki minun tulevan sisään,
hän luuli että minä toin vettä.
Hän sanoi olevansa hyvin janoinen.
Minusta se oli hauskaa.
Hän oli...
ensimmäinen jonka minä valelin.
Ensin hän nauroi.
Sitten hän alkoi huutaa
koska polttoaine meni hänen silmiinsä.
Muut kysyivät minulta mitä minä olin tekemässä.
Minä heitin nopeasti polttoainetta heidänkin päälleen.
Sitten minä menin Martinan, vanhimman, luo.
Hän oli kauimpana.
Minä hermostuin
koska kuulin että nunnat olivat tulossa...
Joten minä vain tein sen.
Hans Wyss on ollut vangittuna 7 ihmisen elävältäpolttamisesta.
Näiden joukossa, myös naisia ja lapsia.
Hän sytytti tuleen "Jumalalisen Lunastajan Lähetysaseman"
Coban'n lähellä.
Useista vakavista palovammoista kärsien,
hän on nyt täällä hoidettavana.
paikallisessa sairaalassa Alta Verapaz'ssa.
Hänen vankilaan siirtämisensä tulee tapahtumaan pian.
Me tiedämme nyt että hänen nimensä on Hans Wyss
joka kätkee taakseen Aro Tolbukhin'n,
alkujaan Cégled'stä, Unkarista.
Vuodesta 1958 lähtien hän työskenteli kauppalaivastossa.
16 vuoden jälkeen hän saapui tänne Puerto Barrios'iin.
Tuon kukkulan laelta, noiden puiden kätköistä...
Sieltä hänet löydettiin.
Hän saapui juuri maanjäristyksen jälkeen.
Monet ihmiset olivat loukkaantuneet,
kodittomia,
eksyksissä ja vaeltelivat ympäri maaseutua.
He tulivat kukin tavallaan,
jokainen pyytäen apua.
Meillä oli suuria ongelmia yrittäessämme hoitaa heitä kaikkia.
He tulivat kauhistuttavassa kunnossa.
Meillä ei ollut tarpeeksi henkilöstöä tai välineitä.
Se oli katastrofi...
Hans ei tullut tänne yksin.
Hänellä oli haavaumia ympäri vartaloaan.
Ensimmäisen kuukauden aikana
hänelle oli hyvin korkea kuume.
Hänen tilansa oli hyvin vakava.
Me luulimme kaikki että hän kuolisi.
Hänen pelastamisensa tuntui mahdottomalta.
Onneksi, yksi nunnista
joka työskenteli kanssamme...
Hän omisti kaiken energiansa hoitaakseen vain häntä.
Tämä nunna pelasti hänet!
Selma!
- Onko Carmen Curt sisällä? - Hetki vain.
- Päivää. Kuinka voitte? - Hyvin. Minä olen Lydia.
Hauska tavata.
Olemme tulleet haastattelun vuoksi.
Vuosia, en halunnut puhua Hans'sta.
Hän muistutti minua sodasta...
En "voinut" puhua myöskään.
Minä pelkäsin...
En tiennyt palaisinko Guatemalaan.
Tosiasia on se että...
oli parempi kuunnella, kuunnella, katsoa ja olla hiljaa.
Nyt, asiat ovat rauhoittuneet
ja minä näen sen eri tavalla.
Nyt minä voin puhua. Siksi minä olen täällä.
Hans oli hyvä mies.
Ainakin meidän mielestämme hän näytti sellaiselta.
Hänestä näki että hän oli kärsinyt paljon.
Ja hän kärsi edelleen.
Hän saapui hyvin sairaana.
Hän yritti kovasti parantua.
Hän oppi espanjaa ja auttoi meitä.
Me tarvitsimme hänen apuaan.
Ne olivat kauheita aikoja.
Ihmisiä saapui päivittäin hirvittävässä kunnossa.
Hän auttoi meitä paljon.
Hän ojensi aina auttavan kätensä, helpotti työtämme.
Vuonna 1978 sotatila paheni.
Se oli maastamuuton alkua monille syntyperäisille asukkaille.
Me pyysimme seurakunnaltamme Espanjasta rahaa.
Emme paljon,
mutta tarpeeksi kunnostaaksemme tallin.
jota voitaisiin käyttää klinikkana.
Voisimme sillä tavoin auttaa useampia ihmisiä.
Sisar Carmen otti
vastuun tästä hankkeesta.
Hans... Sillä nimellä me hänet tunsimme...
Hän pysyi jatkuvasti sisaren rinnalla,
työskennellen, auttaen häntä.
Onko se sama klinikka jonka hän poltti?
Kyllä.
Mutta rakastitteko te näitä ihmisiä?
Kyllä, mutta sillä ei ole mitään tekemistä sen kanssa.
Miksi te sitten poltitte heidät?
Minä kerroin jo teille.
Minä tein täsmälleen mitä halusin:
Surmasin nuo seitsemän sairasta ihmistä.
Miksi pitää huolta heistä?
Mitä varten?
Vettä...
Pahimmassa sodan melskeessä, raskaimpina aikoina...
hän auttoi minua jatkamaan.
Keräämään rohkeutta,
kohtaamaan tilanteen.
Me vaaransimme elämämme
piilottaessamme sissejä.
Me autoimme myös heitä yrittämään pääsemään rajalle.
Meistä tuli pakolaisia monien ihmisten vuoksi.
He tulivat kaikki Lähetysasemalle.
Orvot jätettiin meidän luoksemme.
Monet lapset elivät meidän kanssamme.
Joskus heitä jätettiin kappeliin.
Toisinaan klinikan rappusille.
Mitä me voimme tehdä? Meidän oli pidettävä heidät...
Entä se lapsi?
Kuti oli erikoistapaus.
Kuti syntyi itseasiassa Lähetysasemalla.
Hänen äitinsä oli hyvin nuori. Hän saapui yksin.
Kun hän saapui, hän oli synnyttämäisillään.
Se oli hyvin dramaattinen tilanne.
Me autoimme häntä. Minä avustin häntä itse.
Hän selvisi synnytyksestä, mutta...
Hän selvisi synnytyksestä, mutta oli hyvin heikko.
Hän menetti paljon verta ja kuoli muutaman päivän kuluttua.
Me emme voineet tehdä mitään.
Vauva jäi meidän luoksemme Lähetysasemalle.
''Isä Meidän, joka olet taivaissa, Pyhitetty olkoon Sinun nimesi..."
Hän kastoi vauvan nimellä Kuti.
Ketchi-murteessa se tarkoittaa "tulesta pelastunut".
Niin me hänet kastoimme.
Hän oli herkkä lapsi.
Sairasti usein.
Hän nukkui asuntolassa
muiden lasten kanssa.
Mutta hänen itkunsa oli ongelma.
Hän valvotti muita.
Joten Aro alkoi viedä häntä
mukanaan omaan huoneeseensa
nukuttaakseen hänet.
Jonkin ajan perästä myös minä aloin mennä sinne
viettämään aikaani heidän kanssaan
kun olin lopettanut työni.
- Hyvää yötä, Raul. - Jumalan siunausta, Sisar.
Ihmiset alkoivat puhua,
sanoen ettei se ollut oikein.
Että minä vietin niin paljon aikaa heidän kanssaan,
hänen huoneessaan lapsen kanssa.
Sitä ei katsottu hyvällä.
Kun sain kuulla niistä huhuista
lopetin menemästä sinne.
Ihmettelenpä olivatko nuo huhut
keksittyjä vai eivätkö.
Jossain mielessä,
ne pitivät paikkansa.
Me olimme muodostaneet eräänlaisen perheen.
Me olimme hyvin läheisiä.
Toisaalta, minusta tuntui pahalta
että olin nunna.
Toisaalta minusta tuntui hyvältä
se mitä minulla oli heidän kanssaan.
En tiennyt kuinka lopettaa...
Joten minä rukoilin.
Minä rukoilin paljon.
Pyysin Jumalaa auttamaan minua.
Mutta ymmärsin
ettei tilanne ollut Jumalan käsissä.
Me olimme ne
joiden piti tehdä päätös.
Kun Aro opiskeli espanjaa,
me luimme otteita Raamatusta.
Minä muistan tämän otteen Matteuksen evankeliumista.
Lapsen manauksesta.
Hän luki sen niin usein että hän osasi sen ulkoa.
Hän puhui harvoin tunteistaan.
Mutta kun hän puhui, hän oli rehellinen.
Hän kertoi että hän ymmärsi minua oikein hyvin
koska hän oli käynyt sen läpi.
Hän kertoi minulle että oli ollut paholaisen vallassa.
Kun me saimme kuulla...
Me olimme hyvin pahoillamme kun hänet siirrettiin
toiselle lähetysasemalle.
Me hyväksyimme sen parhaamme mukaan.
Hän oli rakastettu täällä meidän yhteisössämme.
Minä luulen että se oli ensimmäinen kerta kun minä tein päätöksen...
Minä olin hieman itsekäs.
Minä päätin lähteä.
Tilanne ei tyydyttänyt minua.
En koskaan kertonut hänelle että se oli päätökseni.
Enkä usko että hän koskaan sai tietää.
Se on minun työni.
Minun työni on totella.
Minä olen nunna.
Minun velvollisuuteni on mennä sinne mihin minut lähetetään.
Se koskee minuun enemmän kuin sinuun.
Älä kuvittele että minusta on helppo lähteä.
Niin monet ihmiset tarvitsevat minua täällä,
niin monet ihmiset joita minä rakastan.
Mutta minun on tehtävä se.
Olen aina luullut...
että minun kutsumukseni on palvella.
Palvella ikäänkuin minä en olisi olemassa.
Ehkä se ei merkitse mitään sinulle.
Mutta minulla on lupauksia jotka minun on pidettävä.
Minä en voi.
Voitko sinä ottaa tämän?
Rakastitteko te häntä?
Kyllä, minä rakastin häntä. Minä rakastin häntä paljon.
En tiedä kuinka sen selittäisin.
Se ei ole samanlaista rakkautta jota tunnen aviomiestäni kohtaan...
Mutta minä rakastin häntä.
Me olimme hyvin läheiset.
Nyt, jonkin etäisyyden päästä...
Se oli enemmänkin sisarellista rakkautta.
Joku jota kohtaan tuntea läheisyyttä, johon voi luottaa.
Hän sai minut näkemään uskonnon inhimillisemmällä tavalla.
Lähempänä ihmisiä...
Hänellä oli suuri osuus siinä että minä lähdin järjestöstä.
Me olimme yllättyneitä
siitä kuinka ihmiset Lähetyksessä puhuivat hänestä.
Tuo mies jonka me tapasimme vankilassa
oli kyyninen ja kylmäverinen.
Ristiriita oli hämmentävä.
Mutta tiedättehän
kuinka itsepäinen Lise oli.
Hän vaati kunnes hän sai tahtonsa läpi.
- Muistatteko te hänet? - Kyllä muistan.
Kun Sisar oli lähtenyt...
hän tuli hulluksi.
Hän menetti malttinsa.
Hän alkoi juoda.
Hän vaelteli tekemättä mitään.
Hän katosi päiväkausiksi...
Hän ei kestänyt olla yksin.
Hän tuli hulluksi.
Minä olin huolissani hänestä.
Hänen käyttäytymisensä teki meidät hermostuneiksi.
Mutta siinä ei ollut riittävästi
karkoittaaksemme hänet yhteisöstä.
Tämä oli ollut hänen kotinsa.
Ehkä me emme tehneet oikein
pitämällä hänet täällä.
Ehkä me emme tehneet oikein.
mutta minne hän olisi voinut mennä?
Hän oli paha.
Hän oli paha koska...
Aluksi ihmiset rakastivat häntä.
Sitten hän käyttäytyi pahasti kun Sisar lähti.
He siirsivät sisaren pois.
Minä luulen että hänellä oli suhde tähän Sisareen.
Sitten hän tunsi olonsa yksinäiseksi...
Hän poltti itseään joka paikasta.
Pappi käski minua soittamaan poliisille
ennenkuin ihmiset lynkkaisivat hänet.
Kun poliisi tuli, he löysivät
hänen tavaroittensa joukosta lehtileikkeitä
useista murhista.
Silloin he ymmärsivät että hän oli hyvin paha ihminen.
Aro Tolbukhin'ia pidetään nyt
Pavon Vankilassa kunnes hän paranee haavoistaan.
Hänet otettiin huostaan Alta Verapaz'n tuomioistuimeen
jossa hän tunnusti uusia rikoksia.
Häntä epäillään 5 raskaanaolevan naisen kuolemantuottamukseen.
Heidät kaikki oli murhattu ja poltettu
vuosien 1979 ja 1981 välisenä aikana.
Se oli kohuaherättävä tapaus.
Se vangitsi yleisön mielenkiinnon.
Ei ollut montaa jotka olisivat puolustaneet Tolbukhin'ia.
Minä näin sen haasteena työssäni.
Minä olin silloin vielä nuori.
Puolustin ketä tahansa kokemusta saadakseni
ja haasteena saada julistettua heidät viattomiksi.
ToIbukhin, tunnustuksessaan
tuomioistuimen edessä sanoi:
''Minä olen tappanut 17 muuta naista."
Ja hän lisäsi tämän yksityiskohdan:
Nuo naiset olivat raskaana.
Ja kaikki nämä 17 naista,
surmattiin viimeisten 12 vuoden aikana,
kun hän matkusti ympäri maailmaa
kauppalaivalla.
Hän sanoo että hän poltti heidät.
Mutta kun kaksi noista naisten ruumiista kaivettiin ylös,
heidän päittensä ympäriltä löytyi muovipussit.
ja jälkiä gamezanasta heidän hiuksistaan.
Armeija käytti sodan aikana gamezanaa
saadakseen ihmiset tunnustamaan.
Naisilla ei ollut minkäänlaisia merkkejä polttamisesta.
Nämä naiset olivat kuolleet muista syistä.
Unkarin suurlähetystö Meksikossa kertoi meille että
heillä oli kirjoissaan eräs Aro Tolbukhin.
Me tunnistimme hänet Guatemalassa Aro Tolbukhin'ksi.
Mutta nämä tiedot eivät täsmänneet
sen kanssa mitä Tolbukhin kertoi meille itsestään ja perheestään.
Hän ei puhunut totta.
Ei edes omasta henkilöllisyydestään.
Miksi te valitsitte raskaanaolevat naiset?
Sanotaan että te ette surmanneet noita naisia.
Kuka sen paremmin tietää kuin minä?
Miksi te poltitte heidät?
Oliko teillä syy?
Hän väitti koko ajan
ettei hän surmannut ainoastaan 7 ihmistä Lähetysasemalla,
vaan myös 17 muuta uhria.
Meidän puolustuksellamme
ei ollut mitään vaikutusta.
Hän piti aina kiinni samasta tunnustuksesta.
Miksette te sallinut asianajajanne
puolustaa teitä mielenvikaisuuden varjolla?
Koska minä en ole mielenvikainen.
Onko tuomionne teistä oikeudenmukainen?
Mitä te haluatte tietää? Jos minä ansaitsen kuolla?
Minä en usko että hän tappoi nuo 17 naista.
On liian monta ristiriitaa.
Sen mukaan millaisen persoonallisuuden hän esitti meille,
hän kärsi useista harhoista.
Minä luulen että hän keksi sen kaiken.
Tohtori Barrios'n mukaan,
Sisar Carmen muistutti teitä omasta sisarestanne,
Selmasta.
Hän toisti usein tätä sanaa.
Minä luulen että se tarkoitti jotain siihen suuntaan kuin "kiitos".
tai "olkaa ystävällinen"...
En tiennyt ennenkuin hän kertoi minulle
että Selma oli hänen sisarensa nimi.
Selma oli hänen kaksoissisarensa joka kuoli. He olivat olleet hyvin läheiset.
Kun me puhuimme vankilan psykiatrille,
Lise osoitti jopa enemmän mielenkiintoa häntä kohtaan.
Hän päätti pyytää toista haastattelua.
Aro suostui yhdellä ehdolla:
kameroita ei saisi olla paikalla.
Minä jäin ulkopuolelle. Lise meni yksin sisään
pienen nauhurin kanssa.
Hän nauhoitti haastattelun Tolbukhin'in kanssa.
Miksi te ette koskaan käyttänyt sitä?
Syy on yksinkertainen.
Se kaikki tuntui meistä
hyvin mielikuvitukselliselta.
Se ei perustunut objektiivisuuteen,
joka oli meille tärkeintä
ja jota emme voineet ohittaa.
Aro Tolbukhin syntyi vuonna 1940,
Cégled'ssä, pienessä kaupungissa lähellä Budapestia.
Hän kasvoi kaksoissisarensa rinnalla
maaseudulla varakkaassa perheessä
jolla oli bulgarialaiset juuret.
Hänen isänsä oli nuori, lupaava lääkäri.
Hän rakastui Sophia Gaal'iin.
He menivät naimisiin muutamaa vuotta myöhemmin.
Tämän onnellisen aikakauden katkaisi
kaksosten syntymä.
Meidän syntymämme jälkeen äiti sairastui.
Hän ei kyennyt tekemään mitään.
Hän oli aina vuoteessa.
Isämme oli niin ankara ettei hän antanut meidän nähdä häntä.
Ei meidän, eikä muun perheenjäsenten, jotka eivät koskaan enää tulleet käymään.
Isämme meni hieman pois tolaltaan.
Ymmärrätte kai mitä tarkoitan?
Hän piti äidistä huolta,
ruokki hänet.
Meidät kasvatti lastenhoitaja.
Hän saapui imettämään meitä
ja jäi sitten taloon.
Hän opetti meitä rukoilemaan.
Lapset olivat miltei identtiset,
lukuunottamatta heidän ääntään.
Sisarella oli kaunis ääni.
Hän alkoi soittaa pianoa hyvin varhaisella iällä.
Mutta Aron ääni ei ollut puhdas.
Hän alkoi laulaa ja soittaa pianoa paljon myöhemmin.
Hän oli syntynyt vailla yhtä sormea.
Eikö äitinne pitänyt huolta teistä?
Hän oli aina omassa huoneessaan.
Isämme piti sen lukittuna.
Ettekö te koskaan nähneet häntä?
Niin,
valokuvissa, kyllä.
Me lähetimme hänelle viestejä.
Hän vastasi kirjein jotka isä luki meille.
Joskus me kuulimme hänen soittavan pianoa.
Hänen huoneessaan,
melkein aina samaa laulua.
TYHJÄ PUKU
Heidän leikkinsä koskivat tavallisesti äitiä.
He tottuivat hänen poissaoloonsa.
Isän käyttäytyminen tuntui heistä normaalilta.
Nyt toive.
että äiti tulee paremmaksi.
Isämme sai meidät uskomaan että äiti eli talossa.
Sinä päivänä me ymmärsimme että hän ei ollut siellä.
Kukaan ei uskotellut heille
että hän oli paikalla.
Olisiko heidän isänsä uskotellut heille sellaista?
Hän piti äidin muistoa elossa.
Hän uhrautui työlleen.
Lapset olivat hämmentyneitä.
He eivät voineet uskoa että
heidän äitinsä oli kuollut heidän synnytykseensä.
He olivat hyvin nuoria...
Minä yritin selittää heille asioita
koska he eivät tienneet
mitä syntymä ja kuolema olivat.
Talon lähellä oli metsä.
Siellä oli suuri, kelottunut puu.
Minä näytin heille kauniit oksat
jotka kasvoivat kuivuneesta rungosta.
Minä kerroin heille että heidän äitinsä
oli kerran ollut kuin tämä kaunis puu.
Hän oli kantanut heitä vatsassaan...
kunnes hän tuli sairaaksi
ja kuoli kuin tämä puu.
Minä kerroin heille että he olivat elämää täynnä
kuin nuo kauniit uudet oksat puussa.
Eräänä päivänä minä vein heidät hautausmaalle...
Minä kerroin heille että heidän äitinsä ruumis
oli hautakiven alla.
Mutta, hän
Hän oli mennyt Taivaaseen ollakseen Jumalan luona.
Lastenhoitajamme kertoi että me kaikki menisimme sinne.
Joskus Jumala kutsuu toiset ennen toisia.
Parhaat menevät ensin.
Hän sanoi myös...
Vaikka äitimme olisikin haudattu tuohon puuhun,
oli hän ollut niin hyvä että hän oli varmasti Taivaassa.
Me veimme hänelle edelleen ruokaa ja kirjoitimme hänelle kirjeitä.
Ruoka pilaantui.
Kukaan ei vastannut kirjeisiin.
Mutta me tunsimme että hän oli paikalla.
Meistä tuntui turvalliselta.
Eräänä päivänä kaikki muuttui.
Me tunsimme molemmat sen ja jaoimme sen myöhemmin.
Meillä oli niin hyvä olla, meistä tuntui kuin olisimme olleet Taivaassa.
josta lastenhoitaja oli meille kertonut.
Me emme nähneet äitiämme mutta se oli parasta
mitä meille oli koskaan tapahtunut.
Me jatkoimme vuosikausia,
salassa.
He olivat yhdessä ja yksinään kauan aikaa.
Isä oli paljon poissa työnsä vuoksi.
Lapset kasvoivat suuriksi.
Kun sisar täytti 14,
hän meni konservatorioon.
Mutta Aro
meni paikalliseen kouluun.
Nyt vain muutamana viikonloppuna,
heillä oli mahdollisuus olla yhdessä.
Selma mukautui helposti.
Mutta Aro kärsi
tästä erosta.
Kun kesä saapui,
jälleen kerran, me olimme
kaikki kolme yhdessä.
Selma jatkoi musiikkiopintojaan.
Kommunistit olivat sijoittaneet
uusia perheitä taloon.
Hän soitti pianoa ja säesti meitä usein
juhlissamme.
Hän rakasti soittaa yhtä kappaletta.
Kappaletta, jonka hän oli oppinut poikana.
Hän pyysi minua opettelemaan sen.
Minä tiesin että se ilahduttaisi häntä.
Joten minä opettelin sen.
Kuinka se laulu menee?
Siitä on jo kauan...
En usko että muistan sitä enää.
Se oli lastenlaulu.
En tiedä. Siitä on jo aikaa.
Sävel meni jotenkin näin...
Minä näin mitä tapahtui.
Minä kirjoitin Herra Tolbukhin'lle.
Minä pyysin häntä tulemaan kotiin.
Herra Tolbukhin päätti että hänen tyttärensä täytyy
mennä pian naimisiin.
Hän järjesti juhlat
esitelläkseen hänet seurapiireille.
Me emme vielä tienneet
että hän oli raskaana.
Siirtelimme koko päivän huonekaluja.
Se oli ensimmäinen kerta kun me vietimme syntymäpäiväämme...
muiden kanssa tässä talossa.
Sisareni antoi minulle periskoopin ja minä annoin hänelle...
kukan jonka hän kiinnitti pukuunsa.
Hän näytti morsiamelta.
Hänessä oli niin monta palomerkkiä.
Hän oli niin pahoin palanut.
Hänet täytyi viedä sairaalaan.
Ja hän menetti lapsensa.
Rakas, paranna Selma.
'Rakas Äiti,
joskus minä kuulen äänesi talossa.
Kaikki sanovat että se on minun mielikuvitustani.
Mutta minä olen varma että sinä olet kanssani.
Minä tiedän sen.
En halua tehdä sinua surulliseksi, mutta...
Minusta tuntuu että kuolen.
Joten minä kirjoitan sinulle.
Minusta tuntuu että minä tulen näkemään meidän lapsemme
jota me emme tunteneet. Minä näen hänet pian.
Kerro Arolle että me odotamme häntä siellä.
Sano hänelle ettei pidä kiirettä,
Sano hänelle että nauttii elämästä, se on niin kaunista.
Älä anna hänen unohtaa
minun silmiäni...
Minun suutani.
Minun käsiäni pianolla,
hänen kasvoillaan...
Se kuuluu kaikki hänelle. Olin minä elossa tai en.
Aro, minä rakastan sinua niin paljon."
Hän näytti omituisen onnelliselta.
Hän ei mennyt hautajaisiin.
Mutta hän ajatteli vain sisartaan.
Hän sulkeutui Selman huoneeseen.
Hän lauloi ja soitti pianoa.
Hänen äänensä muuttui hyvin kauniiksi.
Koska hän ymmärsi että Aro oli lähtenyt?
En nähnyt häntä päiväkausiin.
Aloin etsiä häntä.
talosta...
Hänen huoneestaan...
En voinut löytää häntä.
Minä kysyin ympäri kylää.
Kävin läpi ne jotka tunsivat hänet.
Mutta kukaan ei ollut nähnyt häntä.
Hän katosi
Vallankumouksen myötä.
Vuonna 1956 venäläiset kaappasivat vallan maassa...
En nähnyt häntä enää koskaan.
Minä muistan...
Kerran hän oli hyvin sairas. Hän otti käteni.
Hän katsoi minuun kuin olisi rukoillut
jotain...
Hän kutsui minua nimellä "Selma".
Minä en ymmärtänyt.
Mutta nyt, kun tiedän enemmän hänen elämästään...
ymmärrän että
hän ei koskaan nähnyt kuka minä oikeastaan olin.
Jotain sellaista...
Siitä on jo kauan. En muista kaikkea siitä.
Ymmärrättekö te ne sanat?
En. minä yksinkertaisesti opettelin ne ulkoa.
Minä luulen että se on lastenlaulu.
Kehtolaulu...
Sisareni ja minä lauloimme usein erästä laulua.
Meillä oli kaksi versiota.
Yhden me lauloimme äidillemme.
Maaseudusta ja kukista.
Toisen minä sepitin sisareni kanssa.
Me lauloimme sitä vain kun me olimme yksin.
Se meni jotenkin näin:
''Lutka-äitini nussi piispan kanssa...
taivaassa, he söivät pianon ja kaksi lasta..."
Se riimittyi unkariksi.
Se oli hauska.
Miksi sinä kerrot minulle lapsuudestasi?
Viihdyttääkseni sinua.
Kun hänelle kerrottiin lähestyvästä teloituksesta,
hän hyväksyi sen alistuneesti.
Kuin jonkilaisena vapautuksena.
Tunnustuksena kaikkiin rikoksiin.
Niin todellisiin kuin niihin
jotka luulen että olivat hänen mielikuvituksensa tuotetta.
Hänet vietiin aamunkoitteessa ammuttavaksi.
Niiden joukossa jotka olivat paikalla: hänen puolustusasianajajansa,
tuomari, joka tuomitsi hänet,
eräs pappi...
vaikkei hän ollut pyytänyt sellaista...
sekä 10-päinen teloituskomennuskunta sotilaita.
Vain puolet heistä
ampuivat oikeita luoteja.
Toinen puoli ampui tyhjiä panoksia.
Sillä tavalla,
kukaan ei tiennyt kuka oli ampunut kuolettavan luodin.
Minä olin läsnä
kivääriammunnassa.
Hän kaatui
maahan.
Ryhmänjohtaja lähestyi häntä.
Hän ampui pistoolilla...
kuten oli tapana tällaisissa teloituksissa...
"armonlaukauksen".